Released on www.DanishBits.org
Afrika.
De fire årene vi har filmet serien har vi vært på fantastiske steder-
- og sett dyreatferd som aldri er filmet før.
Men Afrika har mer å fortelle.
Dyrene har opplevd større forandringer de siste 50 årene-
-enn på to millioner år før det.
Landskap og klima forandres. Dyrene står overfor store problem.
Og samtidig vokser Afrikas befolkning-
- nesten dobbelt så raskt som i resten av verden.
Det haster stadig mer at vi øker vår forståelse-
- og jobber for å bevare dyrelivet på kontinentet.
I dag er det en ny generasjon naturvernere og vitenskapsmenn-
- som kjemper for redde villmarken og dyrene som lever i den.
På dette kontinentet befinner jordens største villmark seg.
Det som hender her, angår oss alle.
Så hvordan ser framtiden ut for det ville Afrika?
Dette dyret er mest utsatt for tjuvjakt av alle.
Jakten har nesten utryddet arten.
Det er så sjeldent at det overvåkes døgnet rundt.
Dette er et svart neshorn.
Svarte neshorn er kjent for å være gretne-
-og for plutselig å angripe.
Han er alvorlig truet-
- på grunn av det hornet han har på nesen.
Det er verd sin vekt i gull.
Etterspørselen etter neshornhorn er enorm.
Tjuvjakten har økt med 3000 % bare de siste fem årene.
Malt neshornhorn selges i dag for opp til 65 000 dollar per kilo.
Neshorn er et lukrativt mål for kriminelle.
I kinesisk medisin tror de at neshornhorn minsker feber, -
- og noen vietnamesere tror at det kurerer alt fra kreft til bakrus.
Det består av keratin, akkurat som hår og negler-
- og har ingen vitenskapelig bevist medisinsk verdi.
Men det gjør alle Afrikas svarte neshorn til mål.
Arten er utryddet i Uganda og Rwanda, -
- og det er bare rundt 600 igjen her i Kenya.
Men disse mennene tjuvjager ikke.
De beskytter dyrene.
Arbeidet ledes av neshorn- eksperten dr Matthew Mutinda, -
- en av de fremste veterinærene i Kenyas villmarksmyndigheter.
De svarte neshornene er alvorlig truet.
Det er det vi jobber med i Lewa Wildlife Conservancy.
Vi prøver å redde dyret og skape et trygt, sikkert område for det-
- der det kan formere seg og leve fritt.
Det er nesten ingen helt ville svarte neshorn igjen.
De fleste, som i Lewa Wildlife Conservancy, bevoktes.
Denne unge hunnen skal undersøkes av Matthew, -
-og det innbefatter blodprøver.
Det motvirker tjuvjakt-
- fordi DNA fra et neshornhorn kan spores tilbake til kilden.
Hvis man må bedøve et dyr i naturen, -
-så medfører det alltid visse risker.
Hunnen har en sterk reaksjon på bedøvelsen.
Hun puster ikke. Det hender sjelden, men er ekstremt alvorlig.
De følgende minuttene er kritiske.
Når dyret er så stort, er det bare én måte å få i gang hjertet på.
Takket være Matthews handlekraft hører de at hun puster igjen.
De må få henne på beina igjen.
Som forventet er hun omtåket.
Oppdraget utført.
Det var mye styr, men nå kan vi spore hunnen resten av livet.
Noen minutter senere er hun tilbake hos moren.
Det virker hjerteløst mot dyrene, -
- men vi må ha kontroll på individene når de er så truet.
Fortsatt drepes i snitt et neshorn om dagen av tjuvjegere i Afrika.
Det er så få svarte neshorn igjen i Kenya at vi snart kjenner alle.
Men arten slutter ikke å overraske.
Inntil nylig trodde man at svarte neshorn helst levde alene.
Disse opptakene fra Kalahari avslører-
- at de kanskje er mye mer sosiale enn man tidligere har trodd.
Denne sammenkomsten ved vann- hullet gir et glimt av fortiden.
De første oppdagelsesreisende sa at de så neshorn overalt.
Før skytevåpen fantes det trolig hundretusenvis av neshorn her.
De som beskytter neshornene prøver å sikre-
- at vi skal kunne se sånne vidunderlige scener om 50 år også.
Naturvernere har innsett-
- at vi må handle nå hvis vi vil redde de store dyrene.
Antall mennesker på kontinentet passerte nylig en milliard, -
- og mange ville dyr jages for kjøttets skyld.
Noen lovlig... og mange ulovlig.
Viltkjøttet selges ofte som geit- eller oksekjøtt.
I forbausende mengder. Hvert år spises millioner av tonn i Afrika.
Fortsetter det sånn, vil en del arter uten tvil bli utryddet.
Men jakten påvirker ikke bare planteeterne.
Når mengden byttedyr minsker, påvirkes rovdyrene også.
For 50 år siden fantes det rundt 500 000 løver i Afrika.
I dag fins det mindre enn 30 000 igjen.
Men i en del av Afrika skjer en forbløffende bedring.
Disse jegerne er nå delaktige i et nytt, usannsynlig samarbeid.
I de senere år har sultne løver drept stadig flere husdyr.
En gruppe masaier har reagert på det på en utradisjonell måte.
Masaiene holder kveg og spiser ikke ville dyr.
Men når løver angriper buskapen deres, har de alltid hevnet seg.
Fiendskapen mellom masaier og løver er eldgammel.
Løvejakten er en initiering for masaikrigere som Olubi Lairumbe.
Vi masaier mener-
- at man må drepe en løve for å bli en ekte masai.
Det fins ikke noe større.
Ingen vet mer om å leve side om side med løver enn masaiene.
Jeg traff Olubi og noen andre krigere-
- for å lære mer om deres forhold til traktens løver.
Hvor mange løver fins det her?
Her omkring fins det rundt hundre.
Har de navn alle sammen?
Hver enkelt løve har et masainavn.
Hvis dere ser en løve, vet dere da hvordan den vil oppføre seg?
Det kommer an på hvilken løve det er.
For en masaikriger er løver ingenting å være redd for.
Hvis jeg så en løve, ville vel den trolig angripe meg?
- Bare hvis man truer den. - Håper at neste løve vet det.
Olubi drepte sin første løve som 17-åring-
-da den angrep buskapen hans.
Dessverre viste det seg at løven var drektig.
Det førte til en overraskende vending.
Vi masaier respekterer alt som lever.
Og jeg begynte å få skyldfølelse for at jeg drepte løven.
Jeg begynte å beundre løver isteden.
Olubi forandret holdning.
Han oppga masaienes flere hundre år gamle tradisjon.
Olubi og noen andre krigere ble isteden løvens beskytter.
I stedet for å jakte på løvene, begynte Olubi å beskytte dem.
Han jobber med Stephanie, som var med og startet prosjektet.
Vi respekterer deres tradisjoner og drar nytte av kunnskapen deres.
De kjenner terrenget godt og har sport løver i mange generasjoner.
De vet hvordan man finner dem.
Dette er et prosjekt i liten skala.
Men nå som løvene er så få, er all hjelp de kan få, velkommen.
Olubi sporer radiomerkete løver.
Sånn kan han advare kvegfolk når flokken er i nærheten.
Da unngår de konflikter.
Ingen løver er drept i nærområdet siden prosjektet startet.
Ved å kombinere gammel og ny kunnskap får man gode resultat.
Det er så mye å lære.
Jeg bidrar med moderne teknologi og kunnskap.
Og de lærer oss ting om miljøet og om hvordan det forandres.
Det er en flott utveksling.
Man kan ikke si at bare den ene parten lærer av den andre.
Begge er lærere og elever samtidig. Den blandingen er fantastisk.
Prosjektet bygger på endringen i masaienes innstilling.
Deres tidligere fiende beskytter de nå.
De informerer også andre landsbyer om det.
Det betyr at flere liknende prosjekt kan startes.
Tradisjonelt skulle en kriger som drepte en løve, ta løvens navn.
Nå er det tvert om.
Nå kalles løven opp etter den krigeren som beskytter den.
Konseptet er en suksess.
I dette området fins det rundt 100 løver.
Sånn ser 2000-tallets naturvern ut.
Den største trusselen mot dyrene kan være konkurransen om plass, -
- med den raskt voksende befolkningen.
Virunga-vulkanene ligger på grensen-
- mellom Rwanda, Uganda og Kongo-Kinshasa.
Den vulkanske jorden er ekstremt fertil.
Det er en av Afrikas mest oppdyrkete regioner.
Men bøndene deler jorden med en av våre nærmeste slektninger.
Her bor jordens siste rundt 800 ville fjellgorillaer.
Vi vet mye om disse dyrene etter 50 års intens forskning.
En sterk hann, en "sølvrygg", holder orden på gruppen.
Og gorillafamiliene lever for det meste et fredelig liv.
Fram til for noen generasjoner siden ble fjellgorillaene-
-sjelden sett av mennesker.
Men habitatet deres ble stadig mindre.
Nå sitter gorillaene landfast i de vulkanske skråningene-
-i et hav av jordbruksland.
At gorillaer nå regelmessig treffer på mennesker, -
- betyr ikke bare økt risiko for tjuvjakt, men også for sykdom.
Gorillaer er svært sårbare for bakteriene vi bærer på.
Antall gorillaer har vært nede i rundt 250. De var nær utrydning.
Man ble tvunget til å handle.
Nasjonalparken ble sperret av, og jordbruket stoppet.
Eneste løsning var å overvåke de gorillaene som var igjen.
Forskere overvåker dem konstant.
Man patruljerer skogene og ødelegger tjuvjegernes snarer.
Og dyrenes helsetilstand sjekkes av veterinærer.
Pengene kommer fra økoturisme og donasjoner fra hele verden.
Fjellgorillaen er nå ute av den verste krisen.
Så høy menneskelig innblanding er ikke ideelt, men det fungerer.
Hver år blir fjellgorillaene flere, og optimismen øker en smule.
Intenst naturvern i beskyttete områder-
- kan være eneste måte å bevare mange afrikanske arter på.
Men i noen tilfeller er det umulig.
Hva om dyret man vil beskytte, ikke passer til livet i en park?
Elefanter trenger enormt areal å streife rundt på.
De har en radius på opp til 3500 kvadratkilometer.
De kan t.o.m. vandre mellom land i jakt på den beste føden, -
-særlig om det blir trange tider.
Sånn så det ut i nasjonalparken Amboseli i 2009.
Her lever nesten 1500 elefanter.
Og dette var den verste tørken på 50 år.
60 % av alle sebraer og 95 % av alle gnuer døde.
Regnet hadde uteblitt to år på rad, -
- og områdets elefanter holdt på å sulte i hjel.
Parken skulle beskytte dem, men er nå omgitt av dyrket mark.
Elefantene hadde ikke noe valg.
Tre søstre engasjerte seg i katastrofen.
De leder arbeidet med å beskytte parkens elefanter.
Og de kjenner dyrene bedre enn noen annen.
Nora Njiraini og Katito og Soila Sayialel.
Alle elefantene har fått navn. De er som familien vår.
Hallo, Anastasia.
Søstrene har fulgt elefantene i over 25 år-
- og prøvd å beskytte dem, især når tidene blir harde for dyrene.
Det var forferdelig. De hadde ingenting å spise.
Vi spurte de gamle masaimennene-
- om de noen gang hadde opplevd en liknende tørke.
Eneste gang det har vært i nærheten, var i 1961.
I 2009 mistet vi mange elefanter.
Jeg tror at rundt 400 døde, og det begynte med de minste.
Elefanter flykter fra tørken ved å gå til mindre rammete områder.
Men Afrikas befolkning vokser dobbelt så raskt som ellers.
Deres vandringsruter var avskåret-
-av byer, åkre og veier.
Elefantene kom seg ingen steder.
Denne kalven sulter i hjel, -
- og det er ingenting man kan gjøre for å hjelpe den.
Det er en fryktelig opplevelse for søstrene som kjenner hver elefant.
Vi kjenner det helt inn i hjertet.
Du kan tenke deg hvordan det føles for oss når noe sånt hender.
Det berører oss dypt.
Det var et vanskelig år for alle unge elefanter i området.
Vi mistet alle ungene som ble født det året.
Det var ingenting søstrene kunne gjøre for å redde ungen.
Men de ville redde andre elefanter, især fertile hunner.
Denne utmattete hunnen satt fast i gjørmen i en uttørket sjø.
Elefanten som satt fast, het Colida.
Den stakkaren hadde ligget der lenge.
En masai fortalte oss det, -
- og vi måtte få hjelp av personell fra viltdyrmyndighetene.
Colida veier tre tonn og er for tung å flytte for hånd.
Hun blir stadig svakere.
Så morgenen etter tar man maskiner til hjelp.
Etter to døgn i gjørmen, er Colida utslitt, -
-men nå er hun på beina igjen.
Regnet vendte tilbake til Amboseli.
Og delvis takket være de tre dedikerte kvinnene-
- har elefantene nå begynt å øke i antall igjen.
Det var uten tvil en ekstremt alvorlig hendelse.
Men er det en engangsforeteelse, eller er det et mønster?
Vi vet ikke hva den globale oppvarmingen fører til.
Vi kan bare håpe på en bedre framtid.
Får de muligheten, gjenhenter elefantbestanden i Øst-Afrika seg-
- især hvis de kan bevege seg fritt og flykte når det blir lite mat.
En måte å hjelpe elefantene på, er å forbinde parker med hverandre-
- og skape trygge veier mellom dem.
Elefanter vandrer lange strekninger.
I denne delen av Kenya vandret de fra lavlandet-
- opp til fjellene for å beite i skogene der.
Men så vokste Kenyas befolkning, og veier som denne ble bygd.
Elefantene ble stengt inne og forårsaket skader i jordbruket.
Dessuten var det risiko for kollisjoner på veien.
Da foreslo noen at man skulle bygge en tunnel.
Et døgn etter at den var ferdig, gikk den første elefanten gjennom.
Nå bruker alle elefantene den veien-
- for å ta seg opp i fjellene og se etter mat.
Enkle ideer som denne tunnelen, er livsviktig for elefantene, -
-særlig under tørkeperiodene.
Afrikas klima forandres definitivt.
På toppen av Afrikas mest kjente fjell Kilimanjaro-
-har 80 % av isen forsvunnet.
Snart kommer all isen til å være borte.
Fjellene i Afrika er ofte de første indikatorene på klimaendring.
Her i det etiopiske høylandet lever besynderlige vesener:
Geladabavianer.
De er på flukt fra klimaforandringene.
Dette området ligger i tropene, -
- men på 4000 meters høyde merker man overhodet ikke det.
I motsetning til andre afrikanske dyr er geladaen tilpasset kulde.
En gang var de framgangsrike og levde over hele kontinentet.
På det meste fantes det seks forskjellige arter.
Nå er det bare én igjen.
Et varmere klima gjør det vanskeligere for dem å finne mat-
- som bare vokser på kalde, høytliggende steder.
Disse geladaene må søke seg høyere opp i fjellene.
Snart har de ingen steder å ta veien.
Denne arten er nær ved å forsvinne.
Selv om de lever på fjelltopper, påvirkes de av oss mennesker.
På grunn av klimaendringen-
- kan geladabavianene snart være helt utryddet.
Afrika er verdens varmeste kontinent.
Og det holder uten tvil på å bli enda varmere.
Sahara er verdens største varme ørkenområde.
Veldig få arter kan overleve i dette ugjestmilde miljøet.
Langs ørkenens kant klamrer livet seg fast-
- og trosser den påtrengende sanden.
Men hvor lenge kan det holde ut?
22 millioner mennesker kjemper for å overleve-
-i utkanten av ørkenen.
Er det mulig å hindre sanden i å ta over det sårbare landskapet?
En idé er å bygge en grønn barriere av trær gjennom 11 land.
Prosjektet er allerede dratt i gang i Senegal.
Men alle store ideer har også store problemer.
Å få 11 land til å samarbeide er ikke lett, -
- og å vanne et 8000 km langt trebelte er en ambisiøs oppgave.
Men folk i Afrika begynner å forstå-
- hvor viktig det er å ha trær i omgivelsene.
Denne frivillige gruppen har plantet nesten 100 millioner trær.
De er bare en av mange grupper-
- som har gitt seg i kast med å beplante sin del av kontinentet.
Trær er livsviktige for Afrikas og hele planetens framtid.
Dette er Kongobassenget.
Det er en av jordens viktigste skoger-
- ikke bare på grunn av alle planter og dyr som lever her.
Den er også en av drivkreftene bak planetens vind- og regnsystem.
Hver hektar trær avgir i form av vanndamp-
-nesten 190 000 liter vann per år.
Vannet stiger opp i atmosfæren og fraktes rundt hele jordkloden.
Jordens vær styres altså i stor grad av tropiske skoger.
Dessverre er det en enorm etterspørsel i Europa og Kina-
- på løvtre fra disse skogene, og det får enorme konsekvenser.
I takt med at skogen felles, ser en del forskere en sammenheng-
- med de endrete værforholdene i Europa og Amerika.
Og det blir trolig mer ekstremt.
Utrolig nok er 50 % av trærne i Kongobassenget tillatt felt.
Framtiden for Afrikas skoger har aldri sett dystrere ut.
Men den globale oppvarmingen får ikke bare følger på land.
Afrika er nesten helt omgitt av store hav.
På østkysten påvirkes dyr av klimaet på overraskende vis.
Dette er en ung grønn havskilpadde.
I livet kommer hun til å svømme hundrevis av mil i jakten på føde.
Skilpadder returnerer til stranden der de klekket for å legge egg.
Eggene graves ned i sanden og klekkes etter cirka to måneder.
Havskilpaddenes egg er besynderlige.
Det er nemlig temperaturen rundt eggene-
- som avgjør hvilket kjønn de fleste av ungene får.
Er sandtemperaturen høy blir de hunner. Er den lav, blir de hanner.
Den globale oppvarmingen kan være avgjørende for havskilpaddene.
Denne unge hunnen kan i framtiden få problemer med-
-å finne en hann å pare seg med.
Men naturvernerne har innsett at skilpaddene har oddsen mot seg.
De kan gjøre lite med klimaet, men de samarbeider med fiskere-
- for å prøve å øke skilpaddens sjanser til å overleve.
Hver skilpadde teller. Når en blir funnet skadd eller i garnet, -
- fraktes den til Kahindi Changawa og hans kolleger.
Vi begynte med bare 16 fiskere.
Det var i 1998. Nå samarbeider vi med hundrevis av fiskere.
Beitende havskilpadder er livsviktige for sjøgresset.
Det huser reker og hummere som i sin tur fanges av fiskere.
De driver et rehabiliteringssenter der Shella har bodd i to år.
Hun ble påkjørt av en båt bakfra.
Tre ribbein brakk og ryggraden ble skadd.
Hun er på vei til å bli bra igjen.
Shellas skader har påvirket flyteevnen.
Hun leger bra, og for å se til at hun bruker luffene, -
- tar de en liten tur til stranden med henne hver dag.
Vi pleier å la Shella svømme i havet hver dag.
Der har hun nok plass å bevege seg på.
Der kan hun òg spise sin naturlige mat. Vi tror at det gjør henne frisk.
Dessuten får hun mulighet til å bruke bakbeina mer.
For Kahindi er det lønnen for alt strevet.
Man blir veldig glad.
Få mennesker får svømme med skilpadder og føle den gleden.
Jeg trives med arbeidet mitt.
Shella kom seg bra.
Men håpet om at hun skulle kunne svømme ute i havet, ble knust.
Av en eller annen grunn ble hun isteden svakere og døde.
I dette arbeidet støter man uunngåelig på motgang.
Men det fins flere skilpadder å ta hånd om.
- Er hun frisk? - Ja.
Hun fikk noen mindre sår av fiskeutstyret.
Her ser du et sånt sår.
- Ja... Men for øvrig er hun frisk? - Ja.
- Skal vi slippe henne ut nå? - Ja.
Siden vi startet i 98 har vi sluppet ut over 8200 skilpadder i det fri.
Jeg føler meg stolt og privilegert.
Vi har arbeidet mye med å endre folks innstilling og atferd.
Vårt arbeid i organisasjonen har vært veldig vellykket.
En ung skilpaddehunn kan legge 6000-7000 egg i sin levetid.
Så hvis bare én overlever, kan det få store konsekvenser.
Å redde ett dyr krever mye arbeid.
Å redde en art krever enda mer.
Men disse heltedådene er likevel bare en del av løsningen.
Hvert dyr inngår i en større sammenheng:
Det komplekse vevet av planter, dyr og selve landskapet-
-som utgjør et økosystem.
Å redde økosystemene er nøkkelen til en framtid for Afrikas dyr.
Gorongosa i Moçambique er en moderne "Jurassic Park".
Her hersker noen av verdens største krokodiller.
De kan bli seks meter lange og nærmere 50 år gamle.
De overlevde en nesten 20 år lang borgerkrig-
-som feide gjennom Gorongosa.
95 % av alle andre store dyr ble utradert.
Men for 50 år siden så det annerledes ut her.
Da var turistattraksjonen et naturparadis.
Folk fra hele verden strømmet hit for å se det ekte dyrelivet.
Det mest populære turistmålet var en gammel restaurant-
- som ble en utkikksplass til løver.
Nå har restauranten forsvunnet for lenge siden, løvene også.
Gorongosa-parken så tom og død ut.
Men ikke for alle. Et ambisiøst prosjekt ble startet-
- i et forsøk på å gjenskape parkens tapte glans.
Først må man finne ut hvilke dyr som er igjen utenom krokodillene.
Teamet kartlegger og teller alle store dyr de ser i parken.
Men snart ble det klart at de store dyrene bare var en del av helheten.
En kanskje enda viktigere aktør er de små dyrene som knapt synes.
Noen av verdens skarpeste hjerner prøver å forstå disse vesenene.
- Ville du vise meg noe? - Ja, noe nytt.
Professor Ed Wilson er ekspert på biologisk mangfold.
Han er 83, men vier seg fortsatt til lidenskapen sin: maur.
- Ser du dette store redet? - Oi!
Jeg skal bare ta en av dem...
Hvis man ser ned på føttene, -
- ser man dem gå omkring: en maur, en liten bille...
De er det jeg kaller "de små tingene bak alt".
Det er det rike insektlivet her-
- som gjør at Gorongosa kan ha en framtid.
Disse dyrene utgjør grunnlaget for alt liv i parken.
De små virvelløse dyrene er så morsomme.
Det er de som jobber mest, omvandler mest energi-
-og redder mest materiale-
- og som gjør det mulig for oss å gjeninnføre store dyr.
- Har du fanget noen? - Ja, tre stykker.
Professor Wilson var en forsker som begynte å studere området-
- sammen med biologen Tonga Torcida.
Hvis man kunne samle alle de virvelløse dyrene og veie dem, -
- hadde de veid mye mer enn alle store dyr til sammen, -
-selv i en helt gjenskapt park.
Det er de små dyrene, sammen med plantene og trærne-
- som avgjør om det går an å gjenintrodusere større dyr.
Jeg vet ikke om det er en ny art, men det er mulig.
Denne parken var så nær å forsvinne.
Men nå er den på vei tilbake.
Det er en fantastisk inspirerende historie.
Det er et godt eksempel på hva vi kan gjøre med alle parker, -
- selv de som skades av menneskene.
Men Gorongosa er viktig på flere måter for Afrikas framtid-
-og kanskje for oss alle sammen:
I denne parken får ikke folk bare se de store, spennende dyrene.
De får også oppleve hvordan jorden så ut før menneskene kom.
Det er viktig å redde store dyr, men for at det skal lykkes, -
- må vi bevare planter og insekter som driver økosystemet.
Det er det som må til om de store dyrene skal klare seg.
Gorongosa er en suksesshistorie.
Myndighetene og parkledelsen har forpliktet seg til å følge en plan-
-for å gjenoppbygge området.
Det kan aldri bli helt slik det var før krigen, -
- men det kan likevel bli et rikt, livskraftig økosystem.
Utfordringene i Afrika er enormt omfattende.
Det er jo tross alt et kjempestort kontinent.
Storbritannia, Kina, USA, -
- India, Japan og nesten hele resten av Europa-
- hadde fått plass innen disse grensene.
I Afrika fins 45 % av all ikke-dyrket jord i verden.
Det er fortsatt verdens største villmark.
Og akkurat derfor er det viktig.
Her har menneske og dyr levd side om side lenger enn noe annet sted.
Men nå, på 2000-tallet, er dyrebestanden kritisk lav.
Denne generasjonen har ansvaret-
- for å videreføre verdens dyr til neste generasjon.
Man må ta hånd om dyrene og miljøet de lever i, -
- så vi alle får plass nok til å sameksistere på.
Ingen vet hvilken framtid som venter denne ungen-
- eller hvordan de uunngåelige framtidige forandringene i Afrika-
- kommer til å påvirke resten av verden og dette dyret.
Men en ting er sikker:
Det som hender her, er viktigere enn noen gang.
Og forholdet mellom omverdenen og dette kontinentet og dets dyr-
-er viktigere enn noensinne.
Hvor vi enn bor på jordkloden har vi alle et ansvar for-
- å forme dette ville kontinentets framtid.
Ripped and synced by DBRETAiL